Laetitie! Laetitie! Laetitie! Laetitie!
- Neviděls ji? - Ne.
Laetitie...
Laetitie!
Promiň, že jsem na tebe křičel.
Vrátíš se se mnou domů?
Nechceš tu takhle zůstat celý den, že ne?
No tak... Pojď s námi a budeme se dívat na televizi!
Uvidíš Casimira... tak co, půjdeš?
POZOR, DĚTI SE DÍVAJÍ
- Dobrý den, pane. - Zdravím.
Plnou?
Ne, počkejte...
- Za 45 franků. - Jenom 45?
Jo, a dávám si bacha, abych víc neutratil. Mám přesnej rozpočet.
Jak se dostanu tam dolů?
- Tam se nedá dostat. Je to soukromé. - Aha.
Díky. Mějte se.
- A díky za tip! - Nashle.
- Ten pán je mrtvej? - Nevidíš, že se pořád hejbá?
- Je mrtvej. - Není mrtvej.
- Mrtvej... - Sklapněte, neslyším!
Nic neslyšíš, protože nic neříkají.
Avocado, dej laskavě ten svůj velkej zadek jinam.
- Nemá velkej zadek. - Tak velkej, jako ty nemá, ale má ho velkej.
Avocado, do prdele, my nevidíme!
Není velkej, jen nevypadá dobře.
- Kdo? - Avocadin zadek.
- Vsadím se, že na ně vyzraje. - Jsi blbej, to policajti vždycky vyhrajou.
Nemusí to tak bejt pokaždý...
Večeře je hotová... Je čas se najíst. A vy jíst musíte.
- Co říká? - Chce, abychom šli jíst.
Proč nemůže mluvit francouzsky jako všichni ostatní?
Rozuměli jste? Ano nebo ne? Je čas jíst.
Říkám: ke stolu!
Ty už nás taky sereš.
Pojďte jíst, a hned!
Vidíte? Co jsem říkala?
Jo, ale teď už nezjistí, kam schovali ty peníze...
Tak buď se půjdete najíst,
nebo vám ta večeře vystydne!
Vidíte, když chce, umí mluvit francouzsky!
- Dobrý večer, slečno. - Dobrý večer, Lagrangi.
- Jak se máte? - Dobře, dobře, a co pan a paní Lacourovi?
Pořád v Dublinu. Natáčení má 8 dní zpoždění.
- Vyřiďte jim, že o děti nemusí mít starost. - Fajn, Lagrangi. Díky.
Slečna "dokonalá sekretářka" nás přišla zkontrolovat.
- Úplná Mary Poppins. - Mary Poppins? Kde je?
- Dobrý večer, děti! - Dobrý večer, slečno Millardová.
Vy zlobidla. Sem se mi dívejte, když s vámi mluvím.
To není Mary Poppins. To je tátova sekletáška.
- Laetitie: "sekretářka". - Sekretářka.
Po sedmé se můžeme dívat na televizi.
Dnes jsem telefonovala s vašimi rodiči. Vaše máma má strach, abyste se nespálili na slunci.
A ty, Marcu, nezapomeň na svou dietu.
- Kdo je Marc? - Špekoun.
- Tak proč mu říká Marc? - Protože se tak jmenuje.
Tak, abychom si rozuměli: budete ve všem poslouchat hospodyni.
Ale my jí nerozumíme.
A dost!
- Co říkají? - Že prý ničemu nerozumí.
Jdu do kuchyně.
Ano, ano, zrovna jsem připravovala...
Nevzal sis náhodou ze špatnýho talíře?
Plivej! Ovoce jíst nesmíš. Plivej! Protože ti nedělá dobře. Plivej!
Sedíš si sakra na uších? Řekli jsme "plivej"!
- Jste fakt nechutní. - Je to pro tvoje dobro.
- Jděte do prdele! - Kvůli ní to děláme, ne?
Hej, koukněte na Avocado!
Ty vole, co to má na sobě?
To je smrad!
- Proč se takhle oblíkla? - Až budeš starší, tak ti to řeknu.
To nechápu.
Protože že jsi ještě moc malej.
- Řekni mi to! - Sklapni!
Plánuješ hrad?
- Jo, začal jsem už včera na pláži. Můžeš mi pomoct, jestli chceš. - Tak jo.
Fuj. To olizování je nechutný! Fuj...
- Nechceš mi to vysvětlit? - Ne!
Někdo zvoní!
- Táta? - To bych se divila...
Rychle, běž se podívat, kdo to je!
- Kdo to byl? - Nikoho jsem neviděla.
- Tak kdo to byl? - Nikdo, někdo... To nic.
A už je tady zase.
- Hej, zbláznila jste se? - Ještě není čas!
Televizní čas je u konce! Teď je čas jít spát!
- Televizi ne, televizi ne! - Jděte do postele!
- Můžeme se dívat do deseti, dejte nám klíč! - Vem jí ho!
- Dejte nám klíč, dejte ho sem! - A dost!
- Nesmíte nás bít! - Vy jste ale spratci! - Nesmíte Špekáčka bít!
- Jděte spát! - Hovno, kunda!
- Můžeš říct hovno nebo kunda, ale dohromady to nedává smysl. - Padejte.
Couro, kundo, couro, kundo, couro, kundo, děvko!
Mazejte spát.
Fuj!
Hej, už je čas jít. Hej!
- Divný, co? - Asi má úpal. - Co je úpal?
To dostaneš, když moc dlouho ležíš na slunci a usneš. Když nic neuděláme, už se nikdy nevzbudí.
- Ty vole! - Strčíme ji do vody, to ji probudí.
- Dimitri! Pojď nám pomoct! - Co děláte?
- Chceme ji dát do vody, protože má úpal! - Vem jí klíč od televize!
- Počkej, já se podívám! - Tady je... Máme klíč!
- Poslouchejte, musíme s ní něco udělat. - A co?
- Musíme ji dát do vody. - Ale ona neumí plavat.
- Ale musíme ji přece vzbudit. - Trochu se namočí.
Kam Avocado pluje?
Kde to jsem? Pomoc! Pomoc! Pomoc! Dimitri! Marlene!
Neměli bychom jí pomoct?
Když bude takhle pokračovat, tak se z tý zasraný vody nedostane.
Ta kunda se dokáže utopit sama.
Klid, už pro vás jde!
Pusťte ho!
Dimitri!
Vrať se, dělej!
Už nemůžu.
Jsi v pořádku, Dimitri?
Pojďte, jdeme domů.
- Byla voda dobrá? - Prosím?
- Byli jste plavat, ne? Tak se ptám, jestli byla voda dobrá. - Ano.
- Bydlíš někde blízko? - Ano... tamhle.
Jo, vidím.
- Není to naše chyba. - Tak proč nezavoláme poldy?
Ne, nevěřili by nám.
- Co bude k jídlu? - Uvidíš.
Brzdi! Já ji viděla první.
Jste blbí!
- Ty jsi sráč! - Aby ses neposral!
- Hele... - Říkal jsem ti, že tohle se musí nejdřív uvařit.
Nemusí.
Au, sakra!
Dobrý, ne?
- Kam jdeš? - Je mi blbě.
Poslední dnešní zprávy uvidíte v 11 hodin.
Ať se vám vydaří další den. Těší se na vás Martine, ale předtím mějte dobrou noc.
- Jdu si lehnout. - Ne, počkej.
- Na co? - Až bude světlo.
- Proč? - Já nevím.
Světlo bude až za spoustu hodin.
- Viděli jste to? - A co?
- Zavřela jsi všude? - Jo. - I v kuchyni? - Jo.
Špekoune! Špekoune!
- Co je s ní? - Nic, asi má noční můry.
- Co uděláme? - Nic. Pustím video.
Půjdeme spát, až se rozední.
- Cos tam dal? - "Le Mataf."
Hej, je tam někdo? Haló!
Tak je tam někdo? Je někdo doma? Haló!
- Dobré ráno... - Ahoj! Ty jsi spal nebo co?
Volám celou věčnost. Už měl jsem strach...
Našli jsme na pláži tohle, teda, paní Hurelová to našla a dala mi to...
Ano, to je naše.
A protože vás s takovou matrací viděla...
- Její mámě to nevadí? Nesnaží se jí to vzít? - Mohlo by to zabít její osobnost.
Pozor, ať do toho nešlápnete! Zavolejte hospodyni a buďte opatrní.
- My to uklidíme. - Ne, mohli byste si ublížit, zavolejte hospodyni!
- Ona spí. - Spí? V 11 dopoledne?
V noci se nevyspala. Špekovi bylo špatně.
- Pořád jsem zvracel. - Vůbec nemohl přestat.
Dobrá... tak si aspoň vemte boty, ať se nepořežete.
- Ano, pane. Vezmeme si je. - Dobře, tak zatím, děti.
Nashledanou, pane Lagrangi!
- Dobře, to by bylo. A teď musíme něco rozhodnout. - Špeku, podej mi koláč. A ještě...
Sklapni, Laetitie, to se týká i tebe! Chceš se snad vrátit do Paříže?
- Ne! - Tak mě poslouchej.
Jestli rodiče zjistí, že jsme bez dozoru, víte, co nastane.
Dimitriho a mě pošlou k dědovi, Špekoun pojede ke svý mámě do Londýna a Laetitia do Paříže.
Teta Simone je špindíra! Já nechci pryč!
Já taky ne, nemám chuť se vidět s máti... To už dávno není moje máma.
No tak co budeme dělat?
Najdeme novou hospodyni.
Děti, co hledají hospodyni? Další návrh... co, ty kreténe?
- Já nevím. - Nemůžeme dělat nic.
- Ale můžeme... prostě to uděláme jako s tím dědkem, budeme se tvářit, jako by tu pořád byla.
A až se rodiče vrátí, co jim řekneme?
- Řekneme jim, že se naštvala a odešla. - Přesně!
- Stejně jako ta služebná loni v Dazonville. - Chci kakat!
- Tak běž. - Sama ne. - Proč ne?
- Mám strach. - Nikdy předtím jsi strach neměla.
Pojď se mnou.
Haló?
- Ano. Dobré ráno, slečno Millardová. - Jak se máte?
- Výborně, je tu krásně. Přijedete sem? - Nemůžu...
- Řekni Marcovi, že si ho zvážím, tak ať nezapomene na dietu. - Vyřídím.
Teď mi dej hospodyni.
- Avocado? - Ano, dej mi ji k telefonu.
Nemůžu, je v koupelně. Každé ráno tam tráví aspoň hodinu.
- Ale můžu jí říct, aby vám zavolala. Nashledanou, slečno. - A vyřiď Marcovi...
A co když zavolá znova... Když se dozví, co se stalo?
Nikdo se nikdy nedozví, co se stalo,
pokud to jeden z nás neprozradí.
Budeme přísahat, že ať se stane cokoli...
- Přísahat na co? - Na knihu, jako v televizi?
Co myslíš tím "na knihu"?
V jednom filmu přísahali na knihu. Všichni dali ruce na knihu a přísahali.
Na jakoukoli starou knihu?
Na Bibli! Byla to Bible, musíme najít Bibli.
- Co hledáte? - Neotravuj.
- Co hledáte? - Tady nejspíš žádná nebude... - Proč ne?
- Protože táta je Žid. - A Židi Bible doma nemají?
Nevím to jistě, ale myslím si to.
- Ale já vím, kdo jednu má. - Kdo?
Avocado! Viděla jsem ji v jejím pokoji.
- Přísahám. - Přísahám.
- Že nikdy nikomu neřeknu, - Že nikdy nikomu neřeknu,
- ...co se stalo s Avocado, - ...co se stalo s Avocado,
- ...ať se stane cokoli, - ...ať se stane cokoli,
- ...až do nejdelší smrti. - ...až do nejdelší smrti.
- Přísahám. - Přísahám. - Přísahám. - Přísahám.
- Čau! - Čau!
Autobus!
- Kam si myslíš, že jdeš? - Ale autobus je tady!
- Ne! - Ale čekají na nás!
Nejedeme do klubu, zůstaneme tady a budeme zticha.
- Ale řeklo se, že dneska můžu jet! - Ne!
Dimitri! Dimitri! Dimitri!
Zůstaňte tady, než je pošlu pryč.
Bráchové a já dneska jet nemůžeme.
Čekáme na babičku a dědu, máme s nimi jet do delfinária.
Žádné výjimky bez písemné omluvenky od vašich rodičů nebo právních zástupců. Zavolej tu vaši Španělku!
- No tak, rychle! - Nemůžu, zrovna se koupe.
Vzhledem k tomu, že jsem toho viděla o válečných hrůzách víc než dost, radši počkám, dokud nevyleze.
- A dost! - Možná bych ji mohla požádat...,
- ...aby nám psala omluvenku a podstrčila ji pode dveřmi. - Tak jo!
- Tak honem! Na co čekáš? - Jenže je tu problém.
- Jaký? - Ona neumí psát ve francouzštině.
Dobrá, nevadí. Kašlu na to!
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
- Jak se dneska máš? - Fajn.
- Hej. - Co je? - Dovolí ti rodiče chodit v noci ven?
- A proč? - No... - Aha, no jasně.
Dej to sem, to je dopis od táty!
Nech ho, má zítra narozeniny, tak čeká, že něco dostane.
- Ahoj, drahouškové. - Ahoj, děti.
- Jakpak se máte? Zdravím, Avocado! - Máme dobré zprávy, ten film už dokončujeme.
- Ano, díky vašemu otci. - Takže se vrátíme dřív.
- Moc vás postrádáme. - V duchu jsme pořád s vámi.
A pamatujte, že vaší sestřičce je teprve 5 let a je ještě moc malá,
takže jste za ni v jistém smyslu zodpovědní...
- Kam jdeš? - Na pláž.
- Proč? - Stavět svůj hrad.
- Nikomu ani slovo. - Já vím.
- Nikomu! - A co bych měl jako říkat?
- Mám na tebe plivnout? - Zkus to.
Debile!
Marlene, krásko, nezapomeň na ten krém, co vám přinesla slečna Millardová.
A ty Marcu, chlape, nezapomeň na svou dietu, neříkali bychom ti to, kdyby to nebylo pro tvé dobro.
Musíme už jít. Líbáme vás!
Pa, mami a tati.
- Ještě není konec! Chci vidět mámu a tátu! - Už je konec.
- Ne, není. - Je. - Ne, není! - Ano, je, a už mě pěkně sereš!
- A dost, nech ji na pokoji. Grázle jeden!
Takovej tlustoprd a mlátí malou holčičku! Jsi pěknej sráč!
- Ztrať se! - Co ti je?
A žádná televize! Žádná televize až do zítřka. A dej si na mě pozor!
Protože jestli to uděláš ještě jednou, nedostaneš najíst!
Že nedostanu najíst? O tom ty nerozhoduješ!
Právě že jsem to já, kdo o tom rozhoduje. A teď zmiz!
Marlene!
Marlene, přísahám, že ta kazeta byla na konci!
Můžu ti pomoct?
Jistě, jdi tohle naplnit.
- Ne, tam nemá být věž. - Jakej je v tom rozdíl?
- Koukej, povídám, že tam nemá být věž. - Ale to je jedno, ne?
Ne, není to jedno! Nakreslil jsem si to, a tady věž mít nechci!
- Je mi nanic z toho, když mi furt někdo říká, co mám dělat! - Sám jsi mi chtěl pomáhat, já ti o to neříkal!
- Chci sem dát věž! - To nejde. Chci to mít tak, jak jsem to nakreslil!
- Je mi z tebe blbě! - Mně taky, tak vypadni.
- Chci si stavět hrad! - Tak budeš dělat, co řeknu, nebo si postav vlastní.
Ty ale nic neumíš udělat sám! Jediný, na co se zmůžeš, jsou hovna.
- Chudinko! - Jdi do prdele!
- To je pro mě? - Dej to své matce.
Vařit 20 minut... ne víc.
- Proč jsi dnes sám? - Ostatní jsou doma a koukají na televizi.
Vlastně mi do toho nic není.
- Ve třech tu pevnost neudržíte. - Ve čtyřech.
Marlene, Špekoun, a Laetitia a já. Budeme na stáži.
- A k čemu to? - Abychom se bránili.
- Bránili... a před kým? - Přede všemi... kromě vás.
A už je tady zase máj, tra-la-la. A už je tady zase máj, tra-la-la.
Vezmem naše děvčata, vezmem naše děvčata.
Kteroupak si vezmeme? Tra-la-la. Kteroupak si vezmeme? Tra-la-la. Velkou nebo maličkou, velkou nebo maličkou...
- Cos mu říkal? - Nic.
- Přísahal jsi, že nic nepovíš! - Nic jsem neřekl!
- Ale mluvil jsi... - Vařit 20 minut, ne víc.
1820152. Dům pana Lacourea.
Ano, mohl bych mluvit s Adelitou, prosím? Dobře, díky, nashle...
- To bylo její jméno. - Čí jméno?
Avocadino pravé jméno bylo Adelita.
- Došly jogurty, Dimitri. - Jo, já vím, už tu není nic k jídlu.
- Co se děje? - Není tu nic k jídlu.
- Není nic k jídlu! - Já vím, půjdeme nakoupit.
- Souhlasíte? - Ano, ano!
- Fajn, ale pozor. Musíme koupit zeleninu a... - Zeleninu?
- Proč bychom asi kupovali zeleninu?! - Protože si budou myslet, že nás poslala nakoupit máma.
- A čím zaplatíme? - Počkej a uvidíš!
- Tak, máme všechno? - Ano, ano!
- Mám arašídy. - A šunku? - Šunka je tady.
Nemohls vzít menší?
- 1780 franků, prosím. - Účet vyrovná tátova sekretářka.
- Ale já vás nemohu nechat odejít s tímhle vším. - Tak co budeme dělat?
- Co se děje? - Nemají to čím zaplatit. - Aha, to jsou Lacourovy děti!
- Jak to, že s vámi není hospodyně? - Dostala periodu. Fakt masakr. Měl byste ji vidět.
- Ahoj, pane Lagrangi! - Ahoj, ahoj!
- Copak se děje? - Nic, jen jsme byli nakoupit.
Avocado má periodu!
- Dobrý den. - Co si přejete? - Mohl bych mluvit s Adelitou?
- Ne, ona je pryč. - Pryč?
- Dostala vyhazov. Nová hospodyně dorazí na noc. - Vyhazov? A za co?
Protože si brala do svého pokoje chlapy a dělali... sprosté věci.
- No dobrá... A nevíš, kam mohla jít? - Nevím.
- Tak dík. Nashle. - Nashle.
- Pospěš si. Ať sem nepřijde! - Neboj, čumí na horrory.
Ten se tu jen tak neobjeví. Co pro něj máš?
- Auto na vysílačku. - Lambourghini? - Jo.
- A co mu mám dát já? - Sakra, na ni jsme zapomněli!
No, u Špekouna to není tak těžký.
Tak, tady máš!
Podívejme to je krásný dort! A kdepak je Marc?
Dívá se na televizi. Má to být pro něj překvapení.
Pár kamarádů se zastavilo na snídani, proto je tu trochu nepořádek.
- Jestli tomu dobře rozumím, ty jsi tatínek. - Ano, a já maminka. Aby měl pocit, že jsou tu o jeho narozeninách s ním.
A Španělka je kde?
Avocado? Zapomněla v drogerii na šampon a vrátila se pro něj.
- To je neuvěřitelné... Budu si s ní muset promluvit. - Slíbili jsme, že jí pak pomůžeme.
A co zbytek domu?
Uklízela a luxovala dnes ráno, Špekounovi to dojde, jestli vás tu uvidí.
- Za jak dlouho se vrátí? - Kdo ví?
Jestli narazí na jinou Španělku a začne se s ní vybavovat...
Dobře. Řekněte jí, že jsem to tu viděla, a že chci, aby to bylo uklizené, až se vrátím.
Člověk vás nemůže nechat hodinu o samotě, abyste se nezačali chovat jako čuňata.
A že přeju Marcovi všechno nejlepší!
- To nezvládneme, než se rodiče vrátí. - Ale jasně, že jo.
Nehýbej se!
- Dimitri! - Sakra, hoří!
Rychle sem, začalo to hořet!
Dojdu pro hadici.
- Hasiče, musíme zavolat hasiče! - Jdi dál, ať se nespálíš!
- Do hajzlu! - Jděte dál, oba!
Hasiče, musíme volat hasiče!
- Otevři! Otevři to! - Jděte stranou!
- Zbláznil ses? Jdi dál! - Ale co moje dárky?
- Dávej pozor! - Hasiče, musíme zavolat hasiče!
Sklapni, na to nemáme čas.
- Co se ti stalo? - Pořezal jsem se.
- Musíme zavolat doktora! - Ne. - Za plavčíkem! Rychle.
Ne, ten hajzl nás pošle do prdele!
- Už to bude - Dimitri umře? - Ne.
A je to! To je dneska karneval nebo co?
- On má narozeniny! - Počkejte, musím to zapsat.
- Ale ne, tak hrozné to není. - Řekl jsem, ať počkáte.
- Nejdřív mi povězte... jaká je vaše adresa? - No přece tam!
- Adresa vašich rodičů? - Ale oni tu nejsou.
- No, někdo tu s vámi být musí. - Je to jen přes ulici!
- Nemůžu vás nechat jen tak odejít. - Laurente! Laurente!
- On je tady! - A kdo?
Musíme odtud, rychle.
Tak co je? Co blázníš?
- Byl tam, když se Avocado utopila. - Ne, nikdo tam nebyl.
- Ale byl! Mluvil se mnou! - Kdo vlastně? Koho myslíš...?
Rychle! Jděte zavřít přední dveře!
- Měli bychom zavolat policajty. - Opovaž se!
- A ty, na co čekáš! - Počůrala jsem se.
To je špatný.
- Vidíš ho? - Ne, nevidím.
- Možná bychom měl zavolat poldy. - Ne, nebudeme volat ani poldy, ani slečnu Millardovou.
- Kolikrát ti to mám opakovat! - Kdo to je?
- Co chce a co budeme dělat? - Sklapni a pojď se mnou.
- Co s tím chceš dělat? - Bránit se.
Chci se dívat...
To je on.
Musíme zavolat policajty. Musíme zavolat policajty.
- Okno v kuchyni! - Cože?
To rozbitý okno... Měli jsme ho nějak zajistit!
Co tady děláte?
Co chcete?
Tady nemáte co dělat.
Tady nemůžete zůstat.
Někdo tu s námi je a za chvíli přijde. Jmenuje se Avocado a je...
Mrtvá.
Mrtvá. A je mrtvá.
Kde je klíč?
Náš otec ho někam schoval. Nechce, abychom věděli, kde je.
Přines mi další.
A je to.
Jděte do postele, děti.
Řekl jsem, abyste šli do postele.
- Půjdeme, když budeme chtít. - Pojď sem... Nebo máš strach?
Za prvé, nemáte tu co dělat.
Za druhé, to je zbraň mého otce a vy na ni nemáte co sahat.
Za třetí nám nemáte co přikazovat, abychom šli do postele.
Do postele.
Nashle.
- Vy chcete spát tady? - Jo.
- Neboj, budeme spát všichni pohromadě. - Podáš mi Croca?
Co je ten chlap zač?
Nic neslyším.
Třeba je pryč.
- Co jsem říkal, je pryč! - Špekoune, zkontroluj kuchyň.
- Je pryč! - Ještě jsme všechno neprohlídli.
- A co v koupelně? - Tak jděte!
Není tam.
Možná, že spí ve vaně. Třeba je ten chlap zvyklej spát ve vaně.
Není tam!
Počkejte! Nezkontrolovali jsme pokoj rodičů.
Nevím, co je ten chlap zač,
- ...ale musíme se ho zbavit. - Měli bychom zavolat policii!
- Ještě jednou tohle řekneš a vyrazím ti zuby! Tak bacha. - Psst!
Přísahali jsme. Přísahali jsme, že nic neřekneme.
- Vím, co uděláme. - Tak nám to řekni.
- Psst! Ne tak nahlas! - Tak řekni!
- Vím, jak na to. - Uděláme to s ním stejně jako s Avocado.
Nikdo ani hnout!
Ale to je pošťák!
Musíme otevřít. Viděl Laetitii.
- Dobré ráno. - Dobré. - Nevím, jak se to stalo, dveře se nějak zabouchly.
To nic, to si jen Laetitia hrála. Díky.
- Mohli bychom se večer vidět? - Ne, nemohli. Čau.
To je od mámy a táty!
Je to rukopis našich rodičů; jestli chcete, přehrajeme vám to.
- Ahoj. Jak se máte, drahoušci? - Všechno nejlepší k narozeninám, Špekáčku! - Marcu!
Ano, všechno nejlepší, Marcu.
- Kdy se vrátí? - Zítra.
Zítra v 9 ráno.
- Myslíme na vás, děti. - Hlídejte Laetitii a buďte opatrné.
- Nebuďte moc na sluníčku, zvlášť v poledne. - My jsme skoro celé dny na place.
- Pokud vše půjde dobře, za méně než 14 dní jsme zpátky. - Moc vás všechny líbáme!
- Všichni ven. - Ale nemáme plavky...
Neserte mě a vypadněte, všichni!
- Dimitri! - Co je? - Mám hotovou zeď.
- Ukaž. - Co mám dělat teď?
Uděláme hřbitov.
To není hřbitov, když tam není žádný mrtvý.
Mohli bychom pohřbít tohle.
To se hýbe, to není mrtvý!
Tak! Spokojená?
Je mi jedno, když někdo umře.
Hej, pojďte se podívat!
- Vím, co dělají. Ukazují její fotku a zkoušejí, jestli ji někdo zná. - Zná koho?
- Radši se vrátíme do domu. - Pozná koho?
- Avocado. - A my jim řekneme to, co všem. Že odešla...
Ale ona neodešla, ona je mrtvá!
- Cos to řekla? - Je mrtvá. Je mrtvá a je v moři.
- Poslouchej, přísahala jsi, že nic neřekneš. - A dala jsi ruku na Bibli.
- To není pravda! - Je, přísahala jsi.
- Nepřísahala! - Přísahala! - Řeknu, že je mrtvá a v moři, a hotovo.
- Nic takovýho neuděláš! - To bolí!
Sakra, jdou sem!
Co budeme dělat?
Poslyš, když jim nic nepovíš, dostaneš ode mě super dárek.
- Dárek? - Ano, dárek. - Jakej dárek?
Uvidíš.
No tohle!
Tak tomu říkám hrad!
To je neuvěřitelné! Dokonce má i vlajky!
Moc pěkné... Jak tohle dokázali postavit? Viděl jste někdy něco takového?
- Neviděl, pane. - Dřív se nic takového na veřejných plážích stavět nemohlo.
- Viděl jste tohle? - Ano, kříže. Dokonce udělali hřbitov.
- Kdo je z vás nejstarší, ty? - Ano, pane.
- Jak se jmenuješ? - Marlene. - Marlene.
- Jako ta slavná... Marlene Dietrichová? - Ne, pane, Lacourová.
Lacourová... Lacourová.
- Ten dům nahoře je váš? - Ano, pane.
- A tohle jsou tví bratři a sestřička? - Ano, pane.
A co ty, drobečku, kolik ti je let?
- Je jí pět! Stejně jako vaší malé Josette. - No jo.
- A ty se jmenuješ jak? - To vám nemůžu říct!
- Neměla by vědět, že jste policisti. - Vím, že jste. A já s policisty mluvit nesmím.
- No tak dobře. - Znáte děti, všimnou si spousty věcí. Ukažte jim fotku.
- Ne. - Bojíte se jim ukázat mrtvolu? - Přesně tak.
- Co je mrtvola? - Nic, drahoušku, jen si musíme promluvit s tvou maminkou.
- Ale ona je v Irsku. - Dobře, tak si promluvíme s někým, kdo se o vás stará.
- Co znamená mrtvola? - Nic, broučku, pojď hezky se mnou.
- Pane? - Dobrý den, pane.
- Vy se staráte o tyhle děti? - Ne, pane, to je práce Adelity.
- Je tady? - Ne, šla něco obstarat.
- A vy, vy tu pracujete? - Ano, pane.
Znáte lidi, co tu pracují?
- Myslíte personál domu? - Ano.
- No, s některými se znám... - ...a s jinými ne.
To jsem chtěl říct!
A tuto...
Tu znáte?
Divná tvář.
- Byla víc než 24 hodin ve vodě. - Jistě, chápu... Chcete říct, že je mrtvá? - Ano.
- Ano... Tak poznáváte ji? - Ne, pane, na takovou hlavu bych si pamatoval.
- Předtím tak nevypadala. - Pokud takhle nevypadala, jak můžete očekávat, že ji poznám?
Jo, na tom něco je... Uvidíme se později, pane.
A co vy děti? Nevíte o nějaké zmizelé paní?
- Já ne. - O ničem jste neslyšely?
Proč se ptáte dětí, když víte, že to sotva byly ony,kdo ji do té vody pomohl? Že, děti?
- Děti jsou v pořádku. Nashledanou, pane. - Nashle.
Tlusťochu! Pojďte sem.
- Kde jsou klíče? - To je tátovo auto.
Ty, tlusťochu, pojď sem.
Nechtěl jsem vás urazit. Jen abyste to věděl.
Klíče.
Nevím, kam je táta dává... Nikdy mi to neřekl, přísahám!
Neubližujte mu! Je tlustej, ale není špatnej!
- On to neví, tak na něj nebuďte zlej! - Sundejte ho! - On to vážně neví!
Hovno kunda!
- Cos to řekla? - Hovno kunda, ale nepatří to k sobě!
Klíče?
Klíče!
Ano, pane, najdeme vám je.
- Až se vrátím, tak mi je dáte. - Ano, pane, dáme vám je. Ale je tu problém.
- Problém? - Problém je, že vrátný to auto zná.
Tak mu řeknu, že dělám pro vašeho otce.
- A on mě nechá na pokoji. - A co když vám nebude věřit?
Bude mi věřit. Proč by ne?
Když jste byli malí, vyprávěli vám tenhle příběh?
Žily byly čtyři děti, a ty se ztratily v lese,
a zůstaly samy, bez nikoho, kdo by se o ně staral.
A jednoho dne ty čtyři malé děti potkaly zlobra... nebo obra,
skutečného zlosyna.
Určitě to byl ničema, protože neměl rád děti.
On dokonce děti zabíjel.
Jenže když to někomu zkusíte povědět, každý vám řekne, že se nemáte čeho bát,
protože takoví chlapi ve skutečnosti neexistují.
Máte smůlu.
Protože jeden takový tu zrovna je a stojí před vámi.
A upřímně doufá, že do večera seženete ty klíče.
Jinak nebude váhat ani vteřinu.
Ten byl těžkej...
- Něco si bere z auta... - A co?
Nevím.
Klíče!
Ty rozsviť. A ty mi dej pivo.
Zítra ráno v 6 odjedu, a vy o mně nikomu neřeknete.
Tomu, kdo by mluvil...
Rozuměli jste?
Teď vypadněte!
Slyšeli jste, co řekl.
Jo.
Napadá mě jen jeden způsob, jak z toho ven.
- Zavolat policajty? - Ne.
Ale co když nás zabije?
Nezabije. Protože my ho odděláme první.
Uděláme to jako v tom filmu s mámou a dítětem.
Ten kluk tam přece zabil svýho otce.
Doma s ním byli jen oni dva.
Pistolí?
Ženská s ním šukala a dítě tam přišlo...
Vezmeš si tátovu pistoli.
Vplížíš do pokoje, a až to půjde, vystřelíš.
Do zad?
Děti můžou střelit člověka do zad. Jen dospělí nesmějí.
Takže jestli to dobře chápu... Pomalu tam vklouznu... Ale, počkej!
Proč, co je?
Říkalas, že ta ženská s ním šukala? To je přece blbost.
- Proč? - Protože ženskou nemáme.
Ale máme. Mě.
Jděte spát.
Hej, mrně, padej spát!
Proč jste sám?
Kde jsou vaše děti?
Vy nemáte děti?
- Mám. - Kde jsou?
Pryč.
V lese?
- V jakým lese? - No v tom, o kterém jste nám vyprávěl. Jak se tam ztrácejí děti.
- Ne. A teď už jdi. - Nechcete mi říct, kde jsou vaše děti?
Ne! Koukej jít spát! Do postele...
Dáte mi pusu?
Co chceš?
- Nic. - Jdi spát.
Nemůžu usnout... A ostatní už spí.
Myslela jsem, že bych tu mohla chvíli zůstat...
Nebudu vás otravovat.
- Asi vám to říká hodně žen... - Co jako?
Že jste hezký.
Co to je za nesmysl?
- Když jste se prvně objevil, nelíbil jste se mi. - Vážně? A teď?
Padej spát, nebo ti nařežu.
Neslyšela jsi? Padej.
- Nepřitahuji vás? - Co to na mě zkoušíš?!
Já nevím...
Co to má sakra bejt, zbláznili jste se?
Nechte toho! Ne!
Kluci, vstávat! No tak, vzbuďte se!
Jdeme.
- Pořád je tady? - Určitě je mrtvej.
- Kontrolovala jsi to? - Ne.
Tak jak víš, že je mrtvej?
Je pryč!
To není možný.
Nemohl dojít daleko.
- Vážně nic necítíš? - Tys ho nezabil, to byla televize.
Jsou rozteklý...
To nic, já to spravím.
Hej, děti! Haló!
Pojďte sem!
Pojďte sem, no tak pojďte sem!
Včera v noci jsem pustil dovnitř chlapa, co říkal, že přišel pomoct té vaší Španělce.
A jestli tomu dobře rozumím, zatím neodešel.
Vyřiďte hospodyni, že musí uhnout s tím svým autem.
- Jistě, řekneme jí to. - Nechcete, abych jí to řekl sám?
- Ne, ne! - Jak šéf odjede, myslí si, že si může všechno dovolit!
- Tak je to vždycky, když zaměstnáte cizince. - Jo, přesně to říkám.
Jak jsem řekl, jestli tu pořád je, zajdu za ním a dám s ním řeč!
A vy buďte tak hodné, děti, a nic těmi svíčkami nepodpalte.
- Zatím nashle. - Nashle, pane Lagrangi.
Proč nic neříkáš?
- Co chceš, abych říkala? - Nevím.
Co budeme dělat?
Máme chlapa v obýváku, auto na příjezdový cestě a ani jedno se samo nepohne.
Já nevím.
Co se děje?
Ty brečíš?
Kam jdeš?
Přemýšlet.
Vstávej.
Už je čas.
- Za hodinu jsme zpátky. - Můžu jít s vámi?
Ne, musíš zůstat s Laetitií. A nezapomeň uklidit ty zbraně.
- OK, buďte opatrní. - Neboj.
- Víš, jak to řídit? - Jasně, je to automatika, stejně jako tátovo auto.
- Co to krucinál děláš? - Hledám, kde se rozsvěcí světla... Tady.
Opatrně.
Zpomal.
Tady do leva.
Fajn, pomoz mi tlačit.
- Nenechal jsi zataženou ruční brzdu? - Nevím.
Ne, nechal jsem ji jak byla.
- To snad není pravda! - Už skoro padalo a já křičela: vyskoč! Vyskoč!
- A já vyskočil. - Jo, na poslední chvíli, ty mizero.
Tak to bylo.
Ano. Přepojte to. To je z Irska.
- To je mamka a taťka! - Ano, jsem to já.
Vstávali jsme brzy. Ano... jasně, ano.
- Co chtějí? - Ano, dobře.
Jejich letadlo přistane v 18:30.
Ano, jenom jsme zničili televizi... Když jsme si hráli.
A Avocado odešla... Zrovna dneska ráno.
Nechala tu všechny svoje věci... Isabelle říká, že prý čeká dítě, nebo má možná přítele, to nevím.
- Chci mluvit s maminkou. - Tak zatím... Jo, to byla Laetitia.
Chceš s ní mluvit? Poslouchej, to nestojí za to... No tak dobře.
- Jestli cekneš, bude to moc špatný. - Dej mi to.
- Přísahej, že nic nepovíš! - Dej mi to!
- Slibuješ? - Přísahám!
Ahoj maminko? Ano... Ano... To jsem moc ráda... Těším se na tebe. Posílám ti pusinku.
Tady to máte, madam.
Není to drahé, vzhledem k tomu, co jsme našli ve skříních...
- Byly tam všechny druhy... - Radši to nechci vědět.
- Už to vypadá líp... Ahoj, děti! - Dobrý den, slečno Millardová!
Tak, než se vaši rodiče vrátí, všichni se vykoupete, a převléknete, ano?
Ano, slečno Millardová!
- Můžu vás nechat na chvíli o samotě? - Ano, slečno Millardová!
Výborně, uvidíme se později.
- Přísahám. - Přísahám. - Přísahám. - Přísahám.
Podívej, Ericu, to je tak roztomilé!
- A podívej na tohle! - Takové krásné sluníčko!